ЧО
ЛОВ
ІЧЕ
ЖІНОЧЕ 15 точних фактів
“Два погляди...
ніколи не зустрічаються.
Жодної ознаки...
життя. Тиша.
Порожнеча.
Тепло.
Світло меркне.
Ніде
у композиції цієї оповіді
без меж,
у якій йдеться про монотонність,
про нудну роботу
день за днем.
Анонімний, цей молодий чоловік із Марселя
говорить день і ніч,
говорить з іншими.
Ділиться життям,
не в змозі
лишитися на самоті.
Жодних ознак. Ніде”.
Вибачте. Ви не Мадлен Ціммер?
Так. А що? Ми зустрічалися?
Я бачив вас тут раніше.
Може бути.
Вибачте, але мій друг, Робер Пуакар,
знає когось із ваших друзів. Хлопця на ім'я Дюма.
А, звичайно. Марсель.
Двері!
Він казав, Дюма зможе допомогти мені з роботою.
У журналі?
Він працює в журналі? Я не знав.
Якщо мова про Марселя Дюма, то так.
Ви теж працюєте у цьому журналі?
Працювала у відділі фотографії, але вже не працюю.
Намагаюся записати диск. А ви шукаєте роботу?
Не зовсім. Я щойно відслужив в армії.
Сподобалося?
Це 16 місяців вашого життя без комфорту,
грошей, кохання і вільного часу.
Іншими словами сучасного життя.
24 години на добу покори деспотичному керівництву,
16 місяців боротьби, які мусить витерпіти молодий француз,
щоб здобути відносну свободу
від влади, без будь-якого контакту з культурою.
Наше життя може стати життям підкорених,
бо військовий і промисловий комплекси добре співіснують,
так само як і логіка грошей та державного ладу.
Звучить невесело.
То ви незайняті?
Не зовсім.
Але я хотів би змін.
Мені часто доводиться працювати у несприятливих умовах.
Наприклад, зараз я працюю на нафтопереробному заводі.
Що це?
Той великий білий будинок біля заводу "Сітроен".
Я зустрів там кількох хороших людей.
Робочий клас у Парижі в цілому порядний.
Вони люблять поговорити. Може, навіть занадто.
От це і шкодить Партії, так я думаю.
У ній багато членів, але мало справжніх активістів.
Це через умови роботи.
Перерв немає.
Керівництво їх скасувало, щоб збільшити виробіток.
Тому робітник не має часу для себе.
Його життя - не що інше, як робота, їжа, сон, робота.
Я ситий по горло.
Я тут пізніше зустрічаюся з Марселем.
Як звати вашого друга?
Ти шльондра!
Мені осточортіли твої образи!
Це не моя вина.
Ти розумієш тільки образи. Ти не знаєш, чого хочеш.
Ти теж.
І облиш Патріка! Він лишається зі мною!
Давай, знайди собі іншу служницю!
Двері!
Привіт.
Як справи? - Жахливо.
Що не так?
Я кажу, що все жахливо до 10:00.
Еспресо.
Зараз 10:05.
Справді? Тоді все добре.
Досі працюєш у нічну зміну?
А ти не читав газет? Ми страйкуємо.
Цього разу уряд програє. Ну, я сподіваюся.
Комуністична спілка скликала страйк?
Так, разом із антикомуністичною.
Ну, і що сказали ці виродки?
Ну, ти ж знаєш.
Так, пам'ятаю. Так само як з католиками.
Поки не забув, підпиши оце.
“Ми, що нижче підписалися, стурбовані арештом та конфіскацією майна
восьми художників і письменників з Ріо-де-Жанейро,
звинувачених лише у виявленні їх незгоди з державною політикою...
Цим ми протестуємо проти порушення свободи слова,
вже традиційної для Бразилії,
і вимагаємо звільнити цих вісьмох в'язнів”.
Минулого тижня було в Мадриді.
Що буде далі?
Афіни, Багдад, Лісабон.
Скільки зараз заробляєш?
ЛЮДСЬКА ПРАЦЯ
ВОСКРЕШАЄ ПРЕДМЕТИ
З МЕРТВИХ
Ти питав про кімнату?
Я мав би тобі сказати.
Я не можу її зняти.
Досі спиш у своїй машині?
Так. Досі живу в Суасоні.
Учора чи позавчора я кричав тобі на пляс Кліші.
Ти мене не бачив?
Бачив, але я був із кузиною.
Часто бачитеся?
Все складно, розумієш.
Ти бачився з тією дівчиною знову?
З ким, з Мадлен? Вона мене цікавить менш за все.
То ти ні з ким не спиш?
- Стадіон? - На іншому кінці міста.
Стадіон?
На іншому кінці міста.
Що ти робив?
- Ставив себе на його місце. - І?
І нічого.
Кажуть: “Постав себе на його місце".
У цьому немає сенсу.
Дивися.
Дозвольте взяти цукру, мадмуазель?
Непогано.
Її груди?
Зараз і я спробую.
Дозволите взяти цукру, мадмуазель?
І?
Казкові.
Треба йти.
Побачимося у п'ятницю.
Давай.
Сьогодні в Парижі. Про що думають молоді жінки?
Але які молоді жінки?
Працівниці конвеєра, яким ніколи кохатися,
бо вони виснажені?
Манікюрщиці з Єлисейських полів,
які продають молодість за гроші
у великих готелях на правому березі?
Багаті школярки,
які знають тільки Бергсона і Сартра,
бо їх буржуазні батьки тримають їх під замком?
Немає середньостатистичної француженки.
- Усе гаразд? - Добре.
Марсель сказав, усе вдається.
Я знаю.
Вас влаштовує зарплата?
Ми обговорюємо це у вівторок.
Ви знаєте, що це 23-го?
Так. І що?
А що 23-го?
Ви казали, ми можемо прогулятись 23-го.
Я ніколи цього не казала.
Ви сташенно брехлива.
Не думаю.
Чому “ха-ха”?
Не знаю. Ви ніколи не брешете?
Ніколи?
Брешу іноді, але, як правило, нечасто.
Чому ні?
Іноді я брешу вам.
Мені? Чому ви мені брешете?
Отже, я не ваш тип?
Ні, це не так.
Ви думаєте, що у мене завеликий ніс?
Аж ніяк.
Радий це чути.
Чому ви хочете прогулятись сьогодні зі мною?
Бо я думаю, що ви гарна. І через якусь ніжність.
Вам у мені нічого не подобається?
Усе.
Наприклад?
Ваше волосся, очі, ніс, рот, руки.
Чи “прогулятись” означає “спати”?
Дайте мені пряму відповідь.
Відповідайте.
Скільки вам років?
21.
Ваші батьки ще живі?
Живі.
Часто бачитеся?
Час від часу.
Часто зустрічаєтесь з дівчатами?
Іноді.
Я б хотів переспати з вами.
А ви?
Я ніколи про це не думала.
А тепер, коли я запитую?
Чому ви сказали, що ми зустрінемося 23-го?
То була брехня.
Чому ви мені збрехали? Я вам повірив.
Я знаю, що це негарно, але...
Поль, ви колись зустрічалися із дівчатами увечері?
Я ж казав, що так.
Із якими дівчатами?
- З дівчатами, які мені подобалися. - З дівчатами, як я?
А з повією?
Траплялося.
Але мені не подобаються повії. Це сумно і без почуттів.
- Обійдемося без деталей. - Я просто сказав.
Чому ви мені це сказали?
Без причини. Щоб показати, як я почуваюся.
Що ви робите увечері, коли сама?
Як сьогодні. Що ви робите?
Сьогодні я...
Мені треба передивитися багато фото для журналу.
Це правда?
Які фото?
Мода.
Але ж ви казали, що записуєте диск,
нічого про фото мод.
Одне не виключає інше.
Я досі займаюся знімками мод. Я їх сортую, підшиваю.
- На знімках ви? - Ні, аж ніяк.
Зустрічаєтеся сьогодні з хлопцем?
Минулого вечора я бачив вас із хлопцем. Він був високий. Дуже високий.
Так, ми випадково зустрілися.
Справді? Це неправда.
- Ні, правда. - Я вам не вірю.
Куди ви удвох ходили?
У кафе, от і все.
Про що ви говорили?
Про мій диск.
Якщо ми зустрінемося, то ви боїтеся, що я справлю сильне враження?
Саме тому ви не хочете зі мною зустрічатися?
Так, можливо.
Чому цього боятися?
Ви така гарна.
Мені аж незручно.
Мені дуже подобаються груди вашого типу.
Це має значення.
Подивіться мені в очі.
Про що ви думаєте, коли дивитеся на мене?
Подивіться на мене. - Ні про що.
Ні про що? Ви ж маєте про щось думати.
Ми завжди щось думаємо. Ну, дивіться на мене.
- Дивлюся. - Отже. Про що ви думаєте?
Ну...
Що для вас центр світу?
Центр світу?
Ми ніколи не розмовляли,
і вперше, коли ми говоримо, ви ставите мені дивні запитання.
Я думаю, це цілком нормальне питання.
- Правда. - Давайте. Відповідайте.
Я думаю, любов.
Кумедно. Я б сказала “я”.
Це звучить дивно?
Ви не думаєте, що ви центр світу?
Певною мірою, так.
Чому?
Я живу, існую, бачу своїми очима,
говорю своїм ротом, думаю своєю головою.
Ви думаєте, що людина може жити сама?
Сама, увесь час?
Не думаю. Ні, не може.
Як я казав: ми не можемо жити без ніжності.
Ми б повбивали себе.
Подивіться мені в очі.
Якби одного дня я сказала, що люблю вас, це зробило б вас щасливим?
Звичайно.
Часи змінилися.
То була епоха Джеймса Бонда і В'єтнаму.
Надія охопила французьких лівих напередодні грудневих виборів.
Мені виповнився 21 рік два дні тому.
Ми з Робером розклеювали листівки по Парижу.
Мої стосунки з Мадлен ставали палкішими.
Вона познайомила мене з Елізабет.
Роберу подобалася Катрін, яка, ймовірно, була ще незайманою,
але мала задатки майбутнього борця.
- Добрі справи у В'єтнамі? - Звичайно.
- Вбили багато комуняк? - Звичайно.
Спалили всю країну напалмом. Фантастично!
Жінок, дітей - усіх змели.
Добра робота.
МИР В'ЄТНАМУ
Філософ і кінорежисер поділяють спосіб життя,
погляд на життя, втілений у поколінні.
Париж, 25 листопада, 1965.
У мене просте синє пальто.
Елізабет у білому.
Я живу у неї навпроти залізниці.
Холодно. Ми пообідали у закусочній на рю Марбьоф.
Поль поцілував мене вдруге.
Елізабет трохи заздрить.
Мені байдуже.
RCA випускає мій перший сингл через два дні.
Сподіваюся, він продаватиметься.
Тоді я зможу купити Моріс Купер.
Я рада, що Поль закоханий у мене.
Може, я йому дам.
Але краще йому не ставати паразитом.
Бачиш щось?
Нічого. Що ми робимо?
Я виходжу на Етуаль.
Поїхали в Паладіум.
Та ні. У мене ні сантима.
Я поїду з тобою до Монпарнаса.
- Та ну... - У мене немає настрою.
Ти справді можеш бути дурним негром.
- Без коментарів. - Що?
Я сказав: “Без коментарів“.
Досить. Заткни пащу!
Знаєш, хто ви, чорні?
Ви потенційні вбивці.
І ви це знаєте.
А ти, твоя мрія стати шльондрою в Голівуді.
Ти думаєш тільки про гроші. У тебе на обличчі написано.
Вони просто цього не розуміють.
Вони хапаються за голову і щось мелють:
“О, обожнюю Бессі Сміт”.
Вони навіть не уявляють, про що вона співає.
“Ось мій великий, жирний чорний зад”.
Вона співає не про любов.
Тоді про що?
Не про пристрасть і не про жаль.
Не про те, що ти думаєш.
Хочеш, щоб я сказав тобі?
Її великий, жирний чорний зад каже, що ти лайно.
От що.
Те саме з музикантами.
Візьмемо Чарлі Паркера.
Гей! Бережися!
Скажи йому: “Чарлі, покинь свій сакс,
і можеш замочити перших десятьох білих,
яких зустрінеш на вулиці”.
Він би викинув свою трубу в океан
і ніколи більше не грав.
На що дивитеся, недоумки?
НЕ ЛИШИЛОСЯ НІЧОГО, КРІМ ЖІНКИ
І ЧОЛОВІКА
І ОКЕАНУ
ПРОЛИТОЇ КРОВІ
Геніталії - навіщо до них стільки уваги! Це частина тіла.
- Звичайно, але... - Це сексуальність.
Я так не думаю.
Тоді що для тебе сексуальність?
Для мене, в першу чергу, сексуальність - це шкіра.
- Що? - Шкіра для мене дуже важлива.
Шкіра.
Я думаю, що не може бути жодного контакту між двома людьми, якщо...
Усе починається з контакту шкір, так я думаю.
Ти тиснеш чиюсь руку.
Із самого рукостискання починаєш розуміти,
чи відчуваєш щось.
А погляд людини, очі - вони не враховуються?
Перепрошую?
Очі, погляд.
Я не знаю.
Як думаєш, Поль гарний в ліжку?
- Хто? - Поль.
У КРОТА НЕМАЄ СВІДОМОСТІ,
ТА ВСЕ Ж ВІН РИЄ У ПЕВНОМУ НАПРЯМІ
У мене немає часу.
Будь ласка. Це тільки п'ять хвилин.
Може, тобі байдуже, але для мене мій перший запис багато значить.
Я теж хвилююся. Чесно.
Сядемо.
Отже, ну, і що?
Тут погано. Спробуємо з іншого боку.
Просто скажи мені, що ти хочеш.
"Еглантін у шаленстві кохання..."
“Завжди будуть дівчата, які одразу ж лягають, коли їх просиш сісти”.
“Герцогиня була оголена, принц одягнений, як Чаплін”.
“Жодного бюстгальтера чи трусиків, сліпуче гола”.
“Її трусики в ліліях ковзнули на підлогу”.
“У неї були довгі ноги”.
“Рано наступного ранку я пішов подивитися у садочок”.
“Я бачив різних, еге ж, але ніколи таку легкодоступну”.
“Я не міг втрачати часу.
Я поклав її голу на ковдрі
і її руки зробили мені найприємніше...”
“Вона важила тільки 50 кілограмів,
але в неї були пухкі, шовковисті стегна спраглі кохання і поцілунків”.
Краще сядемо тут.
Касіc і мінеральну воду.
Мені нічого, дякую.
Це не те, що я хочу. Не те, що мені треба.
Коли моя дружина померла, я втямив одну річ:
Я не можу зупинитися.
Треба починати заново на чистовик.
Я прошу тебе бути терплячою.
Мені треба йти. Я спізнююся.
Просто дай мені спокій. Будь ласка, облиш мене.
Ми тільки друзі. Хіба не бачиш?
Просто дозволь мені бути собою.
Я хотів у тебе запитати,
чи вийдеш ти за мене?
Обговоримо це пізніше. Я поспішаю.
Скажи мені, чи є у мене шанс,
Колись знайти справжнє кохання.
Скажи мені, доки мені чекати,
Поки знайду того, хто розділить мою долю.
З тобою усі дівчата плачуть.
З тобою я нічого не розумію.
З тобою я проводжу години,
Я чекаю, коли ти до мене прийдеш.
Вип'ємо?
Оранжіну, будь ласка.
Касіc з мінеральною водою.
Вибач за те, що сталося.
Хіба Сенді Шоу не найкращий?
Мене аж верне.
Увесь час отак. Мене вже дістало.
- У мене є ідея. - Яка?
Ходімо. Треба відпочити від нього.
Гарна думка.
Можеш заплатити.
Побачимося в басейні?
Скільки?
Кока-колу, будь ласка.
Скажіть, мсьє, не хочете зі мною знятися?
Знятися?
Сфотографуватися.
Звичайно, чому ні?
Якщо хочете побачити мої груди, це коштує 150 франків.
У мене тільки 100.
Добре. Але не торкатися.
Ви, мабуть, жартуєте!
Я хочу жити з тобою.
Ти мене сьогодні...
відшила.
Зірки падають.
Мадлен,
ось ми у великому місті.
Мадлен, уяви якийсь такий напис:
“Астор, сигарети сучасної людини”.
Пам'ятаєш, як ти щойно вилізла з басейну.
Грала та ж сама платівка. Пам'ятаєш, пам'ятаєш.
5 грудня 1965. Зірки.
Я хочу жити з тобою!
Так, брюнетка в бікіні.
Ми гратимемо в настільний футбол. Звичайно!
Поглянь! Це аеродром.
Ти фарбуєш губи помадою і міцно мене обнімаєш.
Ми злетіли.
“Контрольно-диспетчерський пункт.
Боїнг 737 викликає Каравелу.
Поль викликає Мадлен!”
Я більше тобі не вірю, Ти так багато мені брехав.
Ти добре знаєш мою адресу, Але я не отримую жодного листа.
Ти невимовно мене мучиш, Чому все має бути так?
Я все чекаю Кращих часів.
- Двері! - Щось сталося.
Я чую швидкі кроки позад мене.
Хто може бігти так пізно?
Тому я обертаюся.
Я бачу хлопця, який каже: “Вибачте. Я вас налякав?
Дуже шкодую. Пробачте мені”.
Я думав, він піде далі.
Я продовжував іти,
а кроки все наближалися.
І бачу хлопця, який говорить:
“Вибачте. Пробачте. Не хотів вас налякати”.
Дуже ввічливо і культурно.
Я глянув на нього. Але це вже інший хлопець.
Я іду далі.
Тоді раптово...
уже втретє
він біжить повз мене.
Я відчуваю полегшення, але він зупиняється за кілька кроків попереду.
Я дивлюся на нього
й усвідомлюю, що це вже інший хлопець.
Тобто не перший, не другий, а третій.
Тоді я кажу: “Ви ж інший хлопець”.
Він дивиться на мене і каже: “Можливо.
Це не має значення.
Має значення те, що ви відчуваєте, що вас переслідують.
А не хто вас переслідує.
Але я почуваюся зле.
Треба було бігти швидше. Ви б налякалися.
Я біг надто повільно. Ви не злякалися”.
Тому я кажу йому: “Послухайте...
якщо це жарт, то він тупий. Поганий жарт".
Він дивиться на мене і каже: “Думаєте, це жарт?
Ви справді думаєте, що це жарт?"
Але тоді...
Тоді що?
Він мені каже: “Тоді ви нічого не зрозуміли”.
Мені в суботу треба порозклеювати плакати. Підеш зі мною?
Тільки не в суботу. Ти ж знаєш, я не можу.
Візьми її з собою.
Боже, ні.
Ти припускаєшся помилки. Але пристосовуйся.
Ти ніколи не знайдеш варіанта, що влаштовував би всіх.
Його немає. Треба боротися.
У боротьбі ти вчишся.
Ти миришся з надто багатьма речами. Так не можна.
Я маю право миритися з дівчачими штучками.
Дівчата, гроші - усе дуже просто, раз уже про це мова.
Це ніби рух
вічного бунту.
Я не можу погоджуватися з усім тим, з чим погоджуєшся ти.
Саме тому я профспілковий активіст.
Я тобою захоплююся.
Тоді іди зі мною.
Я подумаю над цим.
Що читаєш? - Статтю про Боба Ділана.
Хто він?
В'єтник, ну, знаєш.
Що це значить?
Американське слово від "бітник" і "В'єтнам".
Дай гляну.
“Хто ви, містер Боб Ділан?”
Старий Гітлер так казав,
І старий Сталін теж,
А тепер каже старий Джонсон,
Що лишається тільки одне:
Тільки вбивати їх.
Мадлен ніколи про нього не згадувала? Він продає по 10000 платівок за день.
О, вона? Думаю, я міг би її кинути.
Взагалі-то я з нею сьогодні зустрічаюся.
Чому “взагалі-то”?
Мені нема де жити.
Стара заселила свого племінника.
Може, Мадлен мене прихистила б. У них два ліжка.
Але ж іще та сучка Елізабет.
Мені подобаються її веснянки.
У тебе кращі шанси із Катрін.
Справді? Минулого тижня в кінотеатрі "Рекс"
я спитав у неї, який вона ліфчик носить.
І?
Отримав доброго ляпаса!
Вона, мабуть, носить ліфчик “О'Так“.
“О'Так, який гарненький бюст!”
Знаєш, чому Каміль така популярна?
Ні.
Дай мені руку.
Ні, висунь пальця.
Не знаю, чому я сміюся.
Взагалі-то я пригнічений.
Через Мадлен?
А ти колись думав, що у слові “чоловік” є “чоло”
і “вік”?
- А в слові “жінка”? - Нічого немає.
ЧИСТОТА НЕ
ВІД ЦЬОГО СВІТУ,
АЛЕ
КОЖНІ ДЕСЯТЬ РОКІВ ВОНА СЯЄ, ВОНА СПАЛАХУЄ
Самотня і страшна ніч, після якої не настає день.
Американським вченим вдалося
перенести думки з одного мозку в інший
через ін'єкцію.
Людська свідомість не визначає буття людини.
Її соціальне буття визначає її свідомість.
Можемо припустити, що через 20 років
кожен громадянин носитиме невеликий електронний прилад,
який приноситиме тілу втіху
і сексуальне задоволення.
Дайте нам телевізор
і машину,
але звільніть нас від свободи.
“Дорогий маркіз, яким вдоволеним ви здаєтеся.
Усе вас тішить. Ніщо не затьмарює вашої радості.
Чи можете ви з чистим серцем визнати,
що маєте право бути настільки галантним?”
Мій голос не відображає моїх найглибших думок.
Буало не так каже.
Так, у старших класах мене це приголомшило.
Я не можу це пояснити.
Зі мною так часто буває.
Де вони в біса?
Ви часто закохуєтеся?
Я можу бути з вами чесним?
Звичайно.
Ви так кажете, але ви так не думаєте.
Звичайно.
Ви видаєтеся дуже прямою,
але це лише форма захисту.
Та я не про те. Мене хвилює Мадлен.
Шкода.
Якщо ви так кажете.
Дозвольте дещо у вас запитаю.
Що?
Вона просила мене запитати у вас.
Що?
Вона боїться, що ви зробите їй дитину.
Що за дурниці.
Я досить дорослий, щоб вчасно зупинитися.
А ви боялися б?
Тільки не я. У мене є штуковина.
Що це?
Що?
Причандал з Америки.
Хлопець з Ер Франс привіз один для Елізабет.
Мадлен думає, що це непристойно.
Не розумію, чого вона боїться.
Я впевнений, вона не просила вас у мене спитати.
Запитаєте її, коли вона прийде.
Запитаєш мене про що?
Нічого.
- Я номер 6 у Японії. - Справді?
З “Чемпіон з пінболу”.
Більше!
Хто попереду тебе?
The Beatles, Франс Гал, Боб Ділан...
А я й не знав, що ти “привітна і комунікабельна особа”.
“Вона живе у своєму світі.
У неї витончені риси обличчя, високі вилиці і білі зуби.
Делікатність нашої зірки, колір шкіри і тілобудова
поєднуються з її сліпучою посмішкою
і пустотливою іскрою в її погляді.
Вона вимагає правдивості від себе і від інших.
Їй набридає самобутність, але в неї живий розум.
Вона недовіряє нещирим і замкненим людям”.
Не насміхайся з мене.
Це правда.
Поглянь, це у France-Soir.
Дай подивлюся.
Хтось тобі телефонував.
Хто?
Не знаю.
Щось з пам'яттю моєю...
- Скажи їй. Не дурій. - Поль відповів.
Я сказав йому відсмоктати і йти трахати мою стару мамцю.
“Що це, маркіз? У мене немає старої мамці!”
У нього поїхав дах. Зупини його.
Що з тобою? Прибери зі столу!
О, справді, мадам Дюро, у ваших доньок
О, справді, мадам Дюро, у ваших доньок великі носи.
Спочатку ванна, потім в ліжко.
Тільки не треба знову тої страшної музики!
Ну-ну.
Тоді я піду.
Ось воно.
Оркестр фантастичний.
У чому річ?
У мене блоха.
Спіймав!
Немає паперу в ме-жо?
Візьми Le Figaro на комоді.
Це ж треба зробити таке з Моріаком.
Коли подумаєш, що Бомарше,
король митців, вигадав слово “Figaro",
а тепер воно емблема всього буржуазного.
Цього досить, щоб довести до самогубства.
Вона, певно, бачилася з Робером.
Ви, придурки!
Ти з Полем. У тебе більше місця.
Ні. Ідеш, Поль?
А ти не проти?
Ні. Роби що хочеш.
Викурю останню сигарету.
О, ні! Вимикаємо світло!
Дай мені дочитати перший розділ.
Добраніч.
Салют.
Посунь задок, Мадлен.
Не кажи “задок”. Кажи “сідниці”.
Не “сідниці". “Булочки”.
Ні, кажи “дупа”.
“Гепа".
“Гузно”.
“Попа”.
“Жопусик".
А на геніталії?
Я буду спати.
Кажи “кучеряві бешкетники”.
Можна я сюди покладу руку?
Дайте мені поспати.
Мені завжди було цікаво...
Спокійніше, Поль.
“Кохання, кохання.
У серці чоловіка самотність,
А твоє обличчя відкинуте назад
Над краєм моєї жіночної голизни,
І моє кохання в морі,
У снах.
Ось ми стоїмо навпроти смерті”.
СОН, ЯКИЙ МОЖЕ ЗАКРИТИ ОЧІ БОЛЮ,
ПРИХОВАЙ МЕНЕ НА МИТЬ ВІД МЕНЕ
Що ви робите?
Потримайте цю нитку.
Просуньте її сюди.
Колись чули про Маркіза де Сада?
Це він сказав:
“Французи, ще одне зусилля, якщо хочете стати республіканцями”.
Нація схопила меч Тюренна
і повела Європою перше військо справедливості.
І сто років ця обідрана армія
виконувала найблагородніші мрії світу.
Вони позбавили трону 20-х королів,
перетнули Альпи і Рейн.
Що нам із вами робити, мсьє Міттеран,
з цими величезними тінями, що змусили Європу танцювати
під звуки свободи?
Ви Ельза?
ДІАЛОГ ІЗ ТОВАРОМ СПОЖИВАННЯ
- Ви подруга Мадлен? - Я добре її знаю.
Де ви зустрілися?
У журналі. Вона там працювала.
- У якому журналі? Мадмуазель 19? - Так, у ньому.
Що ви там робили?
У мене була особлива роль. Мене обрали “Мадмуазель 19”.
До чого всі ці питання? Скажіть мені.
Це опитування для IFOP.
Ви змінили роботу?
Я мало заробляв у журналі.
IFOP це інститут громадської думки.
Займаюся соціологією.
Це захоплююче.
Чому ви хочете бути “Мадмуазель 19“?
Це не тому що я хочу. Мені пощастило, що мене обрали.
Ніколи не розуміла чому.
Мене обрали “Мадмуазель 19”, отож, я буду “Мадмуазель 19" протягом року.
Чому ви кажете “пощастило”?
Це казково. Ви не можете уявити, які у мене тепер є переваги.
Які переваги?
Я виграла безліч чудових речей.
У мене є машина, мене возять у казкові подорожі.
Що ви робили раніше?
Вчилася.
Що ви вивчали?
Готувалася до випускних іспитів.
І ви не хотіли б продовжити?
Раз мене обрали, усе змінилося.
Вам краще мати машину, ніж диплом?
Я щаслива, бо в мене є і те, й інше.
Чи вважаєте ви, що за соціалізмом майбутнє?
Соціалізм?
Ви про це запитували?
Я не можу відповісти. Я нічого про це не знаю.
Що для вас соціалізм?
Я навіть не намагатимуся відповісти, бо наплутаю.
Наприклад, якщо я запитаю:
“Вам краще було б жити американським стилем життя чи бути соціалісткою?"
Ви бачите різницю?
Звичайно, але дати вам відповідь...
Що для вас означає “американський спосіб життя“?
Очевидно життя в дуже швидкому темпі. Дуже вільне.
Я так кажу, бо у мене була можливість побачити США, дізнатися, як воно.
І як воно?
Надзвичайно. Справді чудово.
“Надзвичайно". Що це означає? Уточніть.
Усе інакше, ніж у Франції.
Ти живеш, багато працюєш,
але все дуже швидко.
У тебе відчуття,
що ти весь час біжиш, що у тебе багато справ.
Жінки там відіграють значну роль. А це добре.
Чи слово “реакційний” щось для вас означає?
І що?
Ну і запитання! Я не знаю.
Реакційний означає той,
що протистоїть багатьом речам, не погоджується з...
тим, що має статися.
Це добре чи погано?
Це добре. Мені не подобаються люди, які кажуть всьому “амінь”.
Слово "Народний Фронт" вам про щось каже?
Що за запитання!
Що такого кумедного?
Ці питання жахливі. Я не хочу відповідати.
Ви хочете дітей?
Так. Пізніше. Не зараз.
Чому пізніше? Чому не зараз?
Тому що зараз я хочу пожити,
бути незалежною, зробити якомога більше.
А діти тільки заважали б.
Ви знаєте, що таке контроль народжуваності?
Більш-менш.
Про це зараз багато говорять.
Що це таке, якщо на практиці?
Давайте. Розкажіть.
Ви ставите мене в незручне становище. Я не відповідатиму.
Я знаю, що це...
але це не...
Я запитую думку француженки.
Ви типова француженка.
Так, звичайно.
Ну, контроль народжуваності - це...
Ви знаєте практичні способи вберегтися від вагітності?
Їх багато. Мені незручно їх називати.
Назвіть один чи два.
Таблетки, наприклад, не буду уточнювати назв.
Або протизаплідний ковпачок.
А є інші способи, крім таблеток?
Я сказала "протизаплідний ковпачок".
Ви часто закохуєтеся?
Ні, звичайно.
Вам не подобається відчуття закоханості?
Подобається, звичайно. Але ж ви не ходите з наміром закохатися.
Ви просто закохуєтеся. Не знаючи чому.
А коли це трапляється, це чудово.
Це не стається за розкладом.
Але коли ви закохуєтеся...
Ви можете сказати, де зараз іде війна?
Якби я про це думала, але мені байдуже.
Ви не знаєте, де тривають війни?
Ні.
Ну і що?
Вона буде тут через 15 хвилин.
Якщо вона вирішить заїхати Олімпію, я її вб'ю.
У тебе клепки повилітали.
Ні, я її вб'ю. Це огидно.
Тоді поговоримо про щось інше.
Вирішите це з Мадлен.
Досі про це думаєш?
Ні, я думаю про мого тата.
Це через картопляне пюре.
Чому?
Якось із батьком ми їли картопляне пюре.
Раптом тато припинив їсти
і сказав: “Я зрозумів!”
Моя сестра спитала: “Зрозумів що?”
Батько з'ясував, чому Земля крутиться навколо Сонця.
Звичайно, Галілео це першим відкрив.
Але тато ні з того, ні з сього точнісінько так само
відкрив, що Земля обертається навколо Сонця.
Точно так, як, певно, зробив Галілео.
Отож, він припинив їсти картоплю і сказав: “Я зрозумів!”
Це чудово.
Саме так я йому і сказав.
І отримав картоплею в писок.
Знаєш, я знову бачила того хлопця, що був у суботу.
Якого хлопця?
Хлопця, з яким ми їздили за місто.
Я не знав, що ви їздили.
А Мадлен тобі не казала, що ми їздили за місто?
Не пам'ятаєш. У понеділок ти сердився.
Я сердився через книжку.
А я думала, через це.
Що?
Нічого. Це тебе не потішить.
Що? Скажи мені.
Нічого.
Хлопець хотів зробити це знову на цих вихідних.
Він побачив тебе зі мною і захотів взяти ще свою дружину.
Бідолаха Поль.
Чому?
Ми дівчата не твого типу. Ти весь час будеш нещасним.
Якого біса тобі про це думати?
Якого біса тобі про це хвилюватись?
Повторюю: Якого біса тобі про це думати?
Я просто сказала.
Так чи інакше, мені байдуже. Мадлен вагітна.
Вона тебе дурить. Я її знаю.
Сумніваюся, що ти знаєш її настільки добре.
Вона тихцем міряє температуру.
Вона не завжди спить з тобою.
- Ми почали без тебе. - Усе гаразд?
Захекалася.
Я бігла.
Не схоже.
Ось, помацай.
Не звертайте на мене уваги.
Та ну, Елізабет. Він має право.
Я зустріла Сільві в студії.
Вона дала мені свій диск з автографом.
Отож, я даю його тобі.
Ось.
Оскільки ти не дуже сучасний...
Мені краще Бах. Концерт у ре.
Бах.
Не проти, що я зачекаю вас?
Жінка отам...
Мені здається, я її знаю.
Звичайно, та жінка з кафе, яка застрелила свого чоловіка.
Вона зовсім на неї не схожа.
Скільки в тебе?
Вона грає повію.
Не так багато. Мені треба відкласти гроші.
Хочеться побачити замки на Луарі.
Скільки саме ви можете мені дати? 100, 200, 300?
Це забагато.
Скільки у вас з собою?
Не так багато.
Чому? У вас різні ціни?
Залежно від того, що ви хочете, щоб я робила.
Чекайте, поміркую.
Ви німець?
Мене часто приймають за німкеню.
Але я не француженка.
І я ненавиджу німців.
Справді? Чому?
Тому що мої батьки померли в Німеччині.
Де?
Колись чули про концтабори?
Навіщо ви це кажете?
Завжди все те саме. Мені це обридло.
Коли люди побачать різницю?
Мені тоді було 10 років. Вам теж, дівчисько.
Не треба фамільярності.
Можливо, вам було 10, але вашому батьку - ні.
Я розмежовую себе
і свого батька.
Мабуть, важко було віддаватися по 50 разів за добу.
Не 50. Двічі чи тричі уже багато.
У бідних районах за вихідні виходить десь 110.
То хто винен?
Подумки смієшся?
Сміх подумки змушує мене розсміятися.
Вона схожа на Бріжит Бардо.
Я позначив сторінку.
Не виходить, бо ти дуже повільна.
У сценічній ремарці написано “швидко”. Так написав Вот'є.
"Я люблю усе неправильне, нечесне, оманливе, помилкове,
що приносить пестощі, втіху і вбиває.
Я люблю усе помилкове, неправильне".
Говорити треба швидше.
Те саме стосується нещасного випадку, скажімо...
Коли ти когось переїжджаєш?
Усе одно не годиться. Ритм неправильний.
У сценічній ремарці написано “конвульсивно".
“Він вибіг перед моєю машиною".
“Ти переїхала його чи ні?” “Печальний нещасний випадок”.
То що я маю казати? “Одним дурнем менше".
Сценічна ремарка: “швидко”.
“Він мав би бути обережним.
Коли програєш війну, маєш танцювати під дудку переможців”.
Те саме і з відвідинами соціального житла.
Тут написано: “із палким ентузіазмом”.
“Пам'ять про дивовижні інновації житиме”.
П'єса не просто так називається "Диво".
А вона, Жилі, “пристрасна”.
“...велика площа, забудована вручну,
суцільне повторення, однакові коробки...”
Думаю, тепер, коли ти це зіграла,
ти повинна цілком це забути.
Грай так, ніби читаєш це уперше.
Забудь, що ти його репетирувала. Читай, як минулого разу.
Я спробую.
“Він був збудований. Він був збочений.
Не було ні душі.
Людина пішла, лишивши сліди своїх подвигів.
Не було нічого, геть нічого.
Ми заблукали, щасливі не хотіти нічого знову".
Сюди, мсьє.
Якщо захочу.
Є розміняти сотню?
- Ні, мсьє. - У мене теж.
Що ти робиш? Сиди тут.
Добре, добре!
Мені треба попісяти.
О, він із субтитрами.
Було б безсовісним його дублювати.
Зачини двері, виродку!
ГЕТЬ РЕСПУБЛІКУ БОЯГУЗІВ
Припини кривлятися, Поль.
Поміняємося.
Дурненький, я тебе люблю.
- Що вона сказала? - Не знаю.
На початку вирізали некінг!
О, троцькіст!
Чорт!
Це неправильний формат! - І що?
Я іду скаржитися.
Де проекційна кабіна?
Туди.
“Апертура має бути для співвідношення 1.65 або 1.75,
як було вирішено під час зйомок фільму.
Формат 1.85 - межа,
яку не можна перевищувати
за рекомендаціями Міжнародної організації стандартизації".
“Я усвідомлюю, що ми можемо контролювати, наші думки, які - ніщо,
але не наші емоції, які - все".
Про що фільм?
Це про чоловіка й жінку в чужому місті, які...
Ходімо. Це тупо.
Я хочу подивитися.
Ходімо. Мені тошно від еротики.
Говори за себе.
Давайте розділимося.
- Хочеш лишитися? - Так, я лишаюся.
Ми часто ходили в кіно.
Екран спалахував, по шкірі біг мороз.
Але ми з Мадлен
звичайно лишалися розчарованими.
Але ми з Мадлен
звичайно лишалися розчарованими.
Образи були старі й діяли на нерви.
Мерилін Монро дуже постаріла.
Нам було сумно.
Це не було кіно наших мрій.
Це було так далеко від того фільма, який ми носили всередині.
Фільм, який ми хотіли б створити,
без сумніву,
той фільм, який ми хотіли б прожити.
Ну?
Чому вам так важко говорити?
Держава перешкоджає робітникам здобувати освіту.
Справді? Чому?
Вона боїться, тому тримає їх нагнутими.
Підпорядкованими?
Так, у фінансових проблемах.
Важко сказати, чого ти хочеш, якщо не пробував нічого іншого.
Що ви хотіли мені сказати на рю де Вожірар?
Чому ви закохані в Поля, а не в мене?
Я не закохана в Поля. Це Мадлен.
Так, справді. Чому?
Я не хочу про це говорити.
Чому?
Тому що. Це не ваша справа.
Вам не подобається зустрічатися з хлопцями?
Подобається. Це залежить від хлопця.
Зустрічаєтеся зараз із кимось?
Це не ваша справа.
Куди б ви повели мене цього вечора?
У кіно.
- Ви водите дівчат у кіно? - Час від часу.
Які вам дівчата подобаються?
Трохи інакші,
ніж ви.
А який хлопець, з яким ви зустрічаєтеся?
Я ні з ким не зустрічаюся.
- То ви просто спите з усіма підряд? - Ні, не сплю.
Ви саме це щойно сказали.
Я такого не казала.
Я сказала, що ні з ким не зустрічаюся.
“Зустрічатися” не означає “спати”.
У вас є якесь уявлення про демократію?
Не особливо.
Чи ви...
Чи я?
Ви цікавитесь тим, що відбувається навколо?
Звичайно. Але не у всьому.
Політика мене не цікавить, але певні речі - так.
Наприклад?
Не знаю.
Ніщо не приходить у голову, але це багато різного.
Наприклад?
Не знаю. По-різному.
Я читаю газети. Якщо мене цікавить стаття, я її читаю.
А інші пропускаю.
Ви уникаєте того, що вам здається нудним.
Саме так.
Чому ви не хочете говорити про себе?
Не бачу в цьому сенсу. Це не ваша справа.
Чому б не поговорити про вас.
Я не маю вас хвилювати.
Ви колись спали з повією?
Бувало.
Коли не могли знайти з ким зустрітися?
Не через те.
Не знаю. Мені чомусь подобаються повії з багатьох причин.
- Скільки вони коштують? - Я ніколи не плачу.
Не думаю, що могла б з вами зустрічатися.
Вам подобається Поль?
Але ж я не зустрічаюся з Полем.
Недавно ви так на нього дивилися. Ви закохані в нього.
Припиніть це повторювати. Я сказала, що ні.
Ви зараз у когось закохані?
Ні. А що?
Не жартуєте?
У мене краща зовнішіність, ніж у Мадлен?
Ні, фізично Мадлен мені більше подобається.
Мадлен сказала мені, що показувала вам свої груди.
Не пам'ятаю.
Це неправда.
Правда.
А Полю вона їх показувала?
Ви хочете поговорити про Поля?
Я сказала, що ні. Змінимо тему.
Вам не подобається зустрічатися з хлопцями?
Подобається. Це залежить від хлопця.
Які хлопці вас цікавлять?
Немає якогось певного типу. Просто я відразу відчуваю.
Джонні Холідей?
Де Голль? - Теж не він.
Тоді хто?
Американська кінозірка?
Перш ніж Поль нас познайомив,
мені здалося, що я бачила вас у барі на Монпарнасі.
Можливо. Я часто буваю в барах Мопарнасу.
Що ви там робите?
У мене там багато друзів. Розмовляю, граю в пінбол.
Чому ви не хочете говорити про себе?
Чому?
Тому що це не ваша справа.
Але це ваша справа.
Так, моя, але не ваша.
То чому ви не розмовляєте про себе?
Бо це не ваша справа.
Я хочу знати, що ви думаєте, бо люблю вас.
Може, це невзаємно, тому ви поводитеся егоїстично.
Ви спите з хлопцями?
Ні. А що?
Ніколи?
Не ваша справа.
У вас ніколи не було сексу?
Не ваша справа.
Що за папірець?
Сьогодні збори осередку партії.
- Про що мова? - Про революцію.
Чому деяких робітників називають “кваліфікованими”,
а державних службовців і акторів - ні?
Я поясню.
Кваліфіковані робітники поділяються на категорії.
Три категорії. Я належу до третьої.
Я здатен здійснити цілковиту революцію.
Цілковиту революцію?
Наприклад: “Береш складну деталь,
складний елемент механізму.
Тобі дано матеріал і креслення,
на якому зображено деталь в кінцевому вигляді.
У тебе немає зайвого часу. Часові рамки дуже вузькі.
Треба неймовірну точність
рухів і думок.
Треба з першого погляду вирішити, як усе зробити,
кожен послідовний крок.
Ти малюєш усе це в голові
ще до того як братися до роботи.
Ти береш деталь,
уже знаючи етапи, необхідні, щоб її завершити”.
“Коли ти працюєш, твій розум діє, уже знаючи результат.
Ти обрав інструменти і продумав етапи.
От що називається революцією без гри слів.
От оце втілює революційний дух”.
Так, саме так.
ЦЕЙ ФІЛЬМ МІГ НАЗИВАТИСЯ
ДІТИ МАРКСА І КОКА-КОЛИ
ЗРОЗУМІЙТЕ, ЧОГО ВИ ХОЧЕТЕ
Є прикурити?
Мої сірники!
Тиша!
Цілуй дітей за мене.
Мої сірники.
Пусти цього бідного Христа.
Ходімо.
Хочу побачити, на що він здатен.
Він щойно облився бензином і запалив сірник.
Не може бути! Він би репетував. Я не чула його.
Ти завжди щось вигадуєш.
Він заклеїв собі рота, щоб не кричати.
Чому біля Американського госпіталю?
Він лишив записку. Подивися, якщо не віриш мені.
Ну?
Що там написано? - “Мир В'єтнаму". Він помер.
Чорт!
Якщо ти вб'єш людину, ти вбивця.
Якщо уб'єш мільйони людей, ти завойовник.
Якщо уб'єш їх усіх, то ти Бог.
Я не вірю в Бога.
Ну, ми ще побачимо.
- Ти любиш Мадлен? - Не будемо починати знову.
Це “Спершу скажи мені своє ім'я".
Спершу скажи мені своє ім'я,
Я скажу тобі своє.
Поїдемо далеко звідси,
Будемо розмовляти.
Я не хочу, щоб хтось знав,
Що я тебе зустріла,
Не хочу, щоб хтось казав,
Що ти цілував мене.
Що ти там робиш? Забирайся звідси.
Краще вимовляй "П".
Я нечітко чую свій голос. Забагато відлуння.
Мадлен, слухай ритм.
Гаразд. Записуємо.
Але я стомилася. Набридає.
Непогано, Мадлен, непогано. Пройде.
Отак?
Було нормально?
Можемо послухати?
Можеш припинити.
Переробимо завтра.
Мені тут не подобається мій голос. - Як скажеш.
Тоді до завтра. О 15:00.
О 15:00.
Добре.
Хай щастить.
Там хлопець із радіо.
Вирівняйся.
Мадлен Ціммер?
Ви записувалися? Добре пройшло?
Дуже добре. Ви з радіо? Мені треба поговорити з моїм помічником.
Ви повернетеся?
- Піджени машину, Поль. - Яку машину?
- Не вдавай дурня. - Дуже добре, мадмуазель.
Де мені взяти машину?
Ти ж казав, що ти вундеркінд. Доведи.
Та замовкни!
Піду зателефоную.
І в цьому другому синглі...
Другий сингл - “Спершу скажи мені своє ім'я”.
Ваші улюблені виконавці?
The Beatles, а з класичної музики Бах.
Бах, без сумніву, дуже класичний, але нічим не подібний до ваших пісень.
Але вони не взаємовиключні.
- Думаєте? - Так.
Ваші визначні риси?
Ну, я майже не користуюся косметикою.
Щодо одягу, ви самі бачите, як я одягнена.
Танкетка і спідниця.
- Молодіжний одяг. Вам подобається? - Дуже.
Я помітив великі білборди уздовж американських автострад,
де написано: “Приєднуйся до покоління Пепсі”.
Ви приєдналися? - Я люблю Пепсі-Колу.
- Справді? - Так.
- Буде третій диск? - Звичайно.
Поспіши, бо спізнимося.
А як же машина?
- Яка машина? - Машина.
- Ти украв? - Сумніваюся.
Ти не Безглуздий П'єро. Він крав машини для своїх жінок.
Що? Я дзвонив у Міністерство оборони.
“Генерал Дванель. Де в біса моя машина?
Я чекаю півгодини!”
“Так, мсьє”.
Може не спрацювати.
Ми з Робером пробували це з Міністерством внутрішніх справ.
От вона.
Слава французькій армії!
Із січня до березня
я продовжував здійснювати опитування.
Чи добре продаються пилососи? Чи подобається вам сир у тюбиках?
Чи ви багато читаєте?
Що означає бути активістом? Чи подобається вам поезія?
Зимові види спорті? Короткі спідниці?
Як ви реагуєте на нещасні випадки?
Якби ваш коханий пішов від вас до чорної, як ви б реагували?
Чи знаєте ви про голод в Індії?
Чи знаєте ви, хто такий комуніст?
Чи вживаєте ви протизаплідні таблетки
чи вагінальний ковпачок?
Де ви живете?
Яка у вас зарплата?
Чому жінки вищих класів частіше фригідні, ніж дівчата з фабрики?
Чи знаєте ви про геноцид курдів в Іраку?
Поступово за три місяці
я усвідомив, що ці питання
не відображають, а деформують колективний менталітет.
Мій брак об'єктивності, навіть несвідомий,
провокував
передбачуваний брак щирості у тих, кого я опитував.
Несвідомо я обманював їх, а вони мене.
Чому?
Можливо, тому що опитування й дослідження швидко змінюють напрям від їх основної мети,
спостереження за поведінкою,
і натомість підступно звертаються
до суду над людськими цінностями.
Я виявив, що запитання, які я ставив будь-якому французові,
виражали ідеологію,
що відображає не теперішню мораль, а минулу.
Тому мені треба було поводитися обачно.
Як настанови я використовував різні ідеї:
“Філософ протиставляє свою свідомість своїй думці".
“Мати свідомість означає бути відкритим світу".
“Бути вірним означає діяти так, ніби часу не існує".
“Мудрістю було б бачити життя, по-справжнньому його бачити.
Це було б мудрістю".
Що сталося?
Його мати лишила йому якісь гроші,
і він купив квартиру.
Спочатку ми не повірили,
але коли там побували Мадлен та Елізабет,
змушені були йому повірити.
Це було в багатоповерхівці в багатому передмісті.
Вони обговорювали розташування кімнат:
кухня, їдальня та інше.
Здається, вони ще й сварилися.
Мені Елізабет казала,
бо Мадлен хотіла, щоб вона переїхала до них,
а Поль був проти.
Думаю, він хотів зробити фотографії,
мабуть, задкував, пішов задалеко і впав.
Це не могло бути самогубство.
Дурний нещасний випадок.
Наступна.
Ваша черга.
Ви Мадлен Ціммер?
Що сталося?
Усе було, як сказала Катрін. Так усе і сталося.
Ваша подруга Елізабет Шоке сказала, що ви вагітні.
Що ви робитимете?
Не знаю.
Я не впевнена.
Елізабет пропонувала позбутися дитини.
Я не впевнена.
переклад: Орися aka antusyrzhuk